NIKOLAI GOGOL
ÖÖ ENNE JÕULE
Viimane päev enne jõule oli möödas.
Saabus selge öö.
Piilusid tähed, suursugune Kuu tõusis taevasse
andma valgust headele inimestele ja kogu maailmale,
et kõigil oleks lõbus jõulusanti käia ja Jeesus Kristust ülistada.
Külma oli rohkem kui hommikul, kuid see-eest oli nii vaikne,
et lume krudin saapa all oli kuulda poole versta taha.
Ühe tare korstnast tulid suitsupahvakad ja tõusid pilvena taevasse.
Koos suitsuga tõusis nõid luua seljas.
Kui sel hetkel oleks mööda sõitnud Sorotðenski kohtu assessor,
oleks ta ilmselt nõida märganud, sest assessori käest
ei pääsenud ükski nõid ilma peal.
Kuid Sorotðenski kohtu assessor ei sõitnud mööda, ja mis tal võõrastega asja?
Tal oma valdused.
Aga nõid tõusis samal ajal nii kõrgele, et vilksatas vaid musta täpina üleval.
Järsku ilmus teiselt poolt veel üks täpike.
Lühinägelik, kuigi ninal prillide asemel ratas, milleta poleks teda äragi tuntud.
Kui ehk vaid kitsehabemest lõustal ja peas turritavatest väikestest sarvedest
võis ära arvata, et see on lihtsalt kurat, kellele oli jäänud viimane öö
mööda ilma ringi kooserdada ja välja nuhkida heade inimeste patte.
Dekanka külas ei kuulnud-näinud keegi, kuidas kurat varastas Kuu.
Tõsi, vallakirjutaja, väljudes neljakäpakil kõrtsist,
nägi, et Kuu, teadmata miks, tantsis taevas.
Kuid mis põhjus võis kuradil olla, sooritada selline seadusevastane tegu?
Aga just see...
Ta teadis, et rikas kasakas Tðub on kutsutud preestri poole jõulusöögile,
samal ajal ta tütar, üle küla kaunitar, jääb koju,
ja tütre juurde tuleb ilmselt sepp, jõumees ja muidu kena poiss,
kes oli kuradile vastikum jutlustajast isa Kondratist.
Jõudehetkedel tegeles sepp maalimisega, olles tuntud parimana sel alal kogu ümbruskonnas.
Kuid ta kunsti tipuks oli üks kiriku eeskoja seinale maalitud pilt
Peetrusest kohtumõistmise päeval, võtmed käes, kurja vaimu põrgust välja kupatamas.
Sest ajast vandus kurat kättemaksu sepale, milleks otsustaski varastada Kuu lootuses,
et vana Tðub on laisk ja ei viitsi tegutsema hakata.
Sellises pimeduses vaevalt õnnestuks kellelgi ta ahju pealt alla ja tarest välja lohistada.
Aga sepp, kes oli ammusest temaga vastuolus, ei söanda isa kodus olles tütre juurde minna.
Vaatamata oma suurele jõule.
Nii et sina, vader, pole veel vallakirjutaja uues tares käinud?
Seal tuleb nüüd korralik prassing.
Et me ainult hiljaks ei jääks. Mida kuradit?!
Vaata, vaata, Panass! - Mis on?
Kuidas mis? Kuud pole! - Mis põrguvärk!
Tõepoolest pole Kuud!
Nagu nalja pärast, istudes tares, vaatasin just aknast välja.
Kõik oli näha nagu päeval.
Ei jõudnud veel uksest välja, kui näed, torka või silm peast!
Mida me, vader, siis teeme?
Õues on ju pime. - Siis vist pigem jääme koju, ah?
Ei, vader, lähme, ei saa jääda. On vaja minna.
Öelnud seda, oli Tðub juba enda peale pahane, et nii ütles.
Tal oli väga ebameeldiv sellisel ööl end välja vedada, kuid teda lohutas see,
et ta seda ise ikkagi tahtis ja pealegi: ta ei teinud nii, nagu talle soovitati.
Pakane tugevnes ja seal üleval muutus hirmus külmaks.
Sepp Vakula emal oli vanust pisut üle neljakümne,
kuid ta oskas ära võluda ka väärikaimad kasakad.
Nii käisid ta juures vallavanem, kirjutaja Ossip ja kasakas Tðub.
Solohha meeliskles kõigiga ja kõik arvasid, et ta käitub õrnutsevalt vaid temaga.
Ta kavalus ja taibukus olid süüdi, et siin-seal hakkasid vanaeided rääkima,
et Solohha on kindlasti nõid.
Vaevalt oli tõusnud tuisk ja tuul hakkas lausa silmi torkima,
kui Tðub juba väljendas kahetsust ja kostitas sajatustega ennast, kuradit ja vaderit.
Pea kinni, vader, tundub, et oleme valel teel.
Ma ei näe ühtki tare. Eh, milline tuisk!
Vaata, vader, veidi ringi, leiad ehk tee. Aga mina otsin samal ajal siit.
Ära unusta karjuda, kui oled tee leidnud.
Millise hunniku lund on saatan ööga maha visanud!
Eemale läinud vader kahlas kõrgetes saabastes edasi-tagasi
ja sattus lõpuks otse kõrtsi otsa.
See leid rõõmustas teda sedavõrd, et ta unustas kõik
ja raputades endalt lund, läks vöörusesse, muret tundmata õue jäänud vaderi pärast.
Nüüd vaatame, mida teeb üksi koju jäänud kaunitarist tütar.
Oksana polnud veel 17-seks saanud, kui pea kogu ilmas
ja siin- ja sealpool Dekanka küla temast vaid räägiti.
Miks mind ülistatakse, nagu oleks ma kaunitar?
Inimesed valetavad, ma pole üldse ilus.
Mis on ilusat selles püstises nöpsninas? Ja nendes põskedes ja huultes?
Ma näen nüüd, et ma pole üldse kena.
Ei! Ilus, ah kui ilus!
Lihtsalt ime! Millist rõõmu toon ma sellele, kelle naiseks saan!
Jah, ilus nagu paabulind, teadke seda! Te vaid vaadake, kui nõtkelt ma kõnnin!
Mu särk on tikitud punase siidiga. Ja millised lindid peas!
Miks sa siia tulid, kas tahad, et ajan su labidaga uksest välja?
Kohe nuhite välja, et isa pole kodus. Noh, kas mu laegas on valmis?
Varsti, mu särasilm, pärast pühi on valmis. Ära vihasta mu peale, luba vähemalt rääkida.
Sulle pilku heita! - Kes sind siis keelab?
Räägi ja vaata. - Luba mul istuda enda kõrvale.
Istu.
Mu kullakallis Oksana, luba ma suudlen sind.
Mine minema, su käed on karmimad rauast ja ise sa haised suitsu järele.
Keegi koputas!
Ilmselt tüdrukud poistega. - Oota, ma ise avan.
Mida sul siit vaja on? - Näha, et pole mulle vajalik tare, sinna sepp ei eksi.
Samas, kui hästi vaadata, pole see ka sepa maja.
Kelle tare see siis oli? - Kes sa oled selline?
Ja miks kooserdad uste taga?
Ei ütle ma talle, kes olen. Mis hea pärast? Kolgib veel läbi, neetud värdjas.
See olen mina, aus inimene. Tulin teile nalja pärast akna taha jõulutonti tegema.
Käi kuradile oma jõulukollitamisega! Mis sa seisad, ei kuule või?
Kasi otsekohe minema! - Mis sa nüüd niimoodi kisama panid?
Tahan jõulunalja teha ja kõik. - Ah et sõnadest ei saa sa aru!
Näen, et sa naljast aru ei saa, kohe kisklema. - Mine, mine!
Oota sa, saatanlik sepp! Et kurat peksaks sodiks sinu enda ja su sepikoja!
Aga teda pole ju praegu kodus, arvan, et Solohha istub üksi. Ehk minna...?
Samal ajal, kui sabaga ja kitsehabemega vilgas dändi lendas korstnast sisse-välja,
oli ta kaelas rippuv kott, millesse ta peitis varastatud Kuu,
kuidagi kogemata ahjukonksu otsas lahti rebenenud, ja Kuu, kasutades juhust,
lendas läbi korstna Solohha tarest välja ning tõusis sujuvalt taevasse.
Kõik muutus valgeks, tuisku nagu poleks olnudki,
lumi sätendas laia hõbedase väljana, mis oli üle puistatud kristalsete tähekestega.
Külm andis järele, kõlasid laulud ja harva, kui tare ees polnud jõulusanditajaid.
Odarka, sul on uued kontsaga saapad! Ah, kui ilusad! Kuldrantidega!
Ära kurvasta, Oksana, muretsen sulle sellised saapad, milliseid vaid uhke preili kannab.
Eks ma vaata, kust saad sa saapad, mida võiksin mina jalga panna!
Kas tood mulle samad, mida tsaaritar kannab? - Vaata aga, milliseid soovib!
Olge te kõik mulle tunnistajaks.
Kui sepp Vakula toob mulle samasugused saapad, milliseid kannab tsaaritar,
siis minu sõna, et lähen samal hetkel talle mehele.
Itsita aga, ma ise ka naeran enda üle.
Ei, aitab! On aeg sellele lollitamisele lõpp teha.
Külavanem, raputades mütsilt lund, ütles, et ei läinud tuisu tõttu kirjutaja juurde,
aga nähes valgust naise tare aknas, pööras sinna, soovides temaga õhtut veeta.
Avage, kalleim Solohha!
Peida mind kuhugi, ma ei taha praegu kirjutajaga kohtuda.
Kirjutaja tuli ähkides sisse, hõõrus käsi ja ütles, et tema pool polnud kedagi
ja et on südamest rõõmus selle juhuse üle - tulla korraks tema juurde, tuisku kartmata.
Mis see teil on, suurepärane Solohha? - Kuidas mis? Käsi, Vassili Nikoforovitð.
Käsi...
Aga mis see teil on, kauneim Solohha? - Nagu ei näeks, Vassili Nikiforovitð, kael.
Aga kaelas on kee.
Kaelas on kee!
Aga mis see teil on, võrreldamatu Solohha?
Mu jumal, kes need on? Mis siis, kui tabavad mu siit?!
Et ometi teada ei saadaks! Jumala eest, heategija Solohha,
"Teie headus", nagu on Luuka evangeeliumi 13. peatükis... kolme... kolme...
Koputatakse, jumala eest, koputatakse! Peitke mind kuhugi!
Tervist, Solohha, sa võibolla ei oodanud mind? Järsku ma segasin?
Võibolla peitsid kellegi juba ära, ah?
Noh, Solohha, anna nüüd viinakest juua.
Ma arvan, et mul on kõri kinni külmunud sellest neetud pakasest.
On vanajumal küll alles saatnud sellise öö enne jõule!
Ava! - Koputab keegi.
Ava! - See on sepp.
Kuule, Solohha, pane mind kuhu arvad,
ma ei taha mingi hinna eest ennast näidata sellele neetud värdjale.
Et tüdruk ei solvaks meest, tuleb ta toppida silmini heinakuhja suurusesse kotti.
Vaene kirjutaja ei julgenud valust köhida ega oiata, kui raske mees talle pea et pähe istus
ja oma külmunud saapad talle kahele poole oimusid sokutas.
Miks on siin need kotid? Need tulnuks siit ammu ära koristada.
Selle rumala armastuse pärast olen ma päris lolliks läinud.
Oi, kurat, kotid oleks nagu eelnevast raskemad.
Loll olen, unustasin, et nüüd tundub mulle kõik raskem.
Ei, kas seda ühe naise pärast?! Ka kümme sellist tõstan üles!
Kas võtta see ka? Siia olen ilmselt oma tööriistad pannud.
Ah, Vakula, tere! Kas saapad, mida tsaaritar kannab, said?
Muretsed saapad, tulen sulle naiseks.
Hüvasti, Oksana!
Otsi endale soovitud kosilane, lollita keda tahad, aga mind sa siin ilmas enam ei näe!
Kuhu nüüd, Vakula? - Hüvasti, vennad!
Jumal annab, kohtume teises ilmas, aga siin me enam koos ei lõbutse.
Ta on murtud! - Kadunud hing!
Kas minna rääkima, kuidas sepp ennast üles poob?
Kuhu ma tegelikult torman? Nagu oleks juba kõik kadunud.
Proovin veel üht võimalust.
Lähen kõhuka zaporooþlase Padsjuki juurde.
See kõhukas Padsjuk oli tõesti kunagi zaporooþlane,
kuid kas ta aeti sealt minema või ise põgenes, ei teadnud keegi.
Ei möödunud paari päevagi ta saabumisest külla, kui kõik teadsid, et ta on posija.
Tulin sinult abi paluma, Padsjuk.
Tuleb mul, vaesel patusel, hukkuda, miski siin ilmas ei aita.
Saagu mis saab! Tuleb paluda abi kuradilt endalt.
Mida ma siis teen, Padsjuk? - Kui on kuradit vaja, siis mine kuradi juurde.
Ütle vähemalt, kuidas leida teed tema juurde?
Ei sel pole vaja kaugele minna, kellel kurat selja taga.
See olen mina, mu sõber, oma semu ja seltsimehe jaoks teen mida iganes.
Oksana saab veel täna meie omaks!
Miks mitte? Selle hinna eest olen valmis hinge sulle andma.
Noh, Vakula, sa ju tead, et ilma lepinguta ei tehta midagi.
Olen valmis. Teie pool, nagu olen kuulnud, tasutakse verega.
Oota, ma võtan taskust naela.
Pea kinni, kullake!
Aga kuidas see sulle tundub? - Halasta, Vakula!
Kõik, mis sul vaja, teen, ära pane mu peale seda hirmsat risti!
Võta mind otsekohe oma kukile, kuuled? Tassi mind linnutiivul. - Kuhu?
Peterburgi, otse tsaaritari juurde.
Oksana seisis pikalt, mõeldes sepa imeliku jutu üle.
Sisimas ütles talle juba miski, et ta käitus temaga liiga julmalt.
Aga mis siis, kui ta tõepoolest otsustab teha midagi hirmsat?!
Heast peast võib ta mure tõttu armuda kellessegi teisesse
ja pahameelest hakata teda nimetama küla esikaunitariks!
No ei! Ta armastab mind! Ma olen ju nii ilus!
Mitte mingil juhul ei vaheta ta mind välja!
Näete?! Sepp on unustanud oma kotid, vaadake, millised jubedad kotid!
Sepa kotid, tassime need ruttu minu tarre. - Aga me ei jõua neid tõsta.
Pidage! Jookseme ruttu kelgu järele ja viime kelguga.
Vangid olid hirmus tüdinud kottides konutamisest.
Vaata aga, millised kotid on keegi teele visanud!
Siin peaks isegi sealiha olema. Mingid hirmsuured kotid!
Vaja ruttu ära tassida, et keegi ei näeks.
Ei, üksi on raske kanda.
Ja nagu tellitult tuleb kangur. Aita, hea inimene, kotte tarida.
Keegi käis jõuluande küsimas, aga viskas keset teed. Hea kraami jagame pooleks.
Kuhu me selle siis viime? - Viime minu tarre.
Seal ei sega keegi, naisukest pole kodus.
Kes seal on? - Säh sulle!
Näidake mulle kohe, kuulete, otsekohe, oma kotti!
Kiilas kurat sulle näitab, mitte meie! - Pole sinu asi, meie jooksime jõulusanti, mitte sina.
Sa näitad mulle, kõlvatu joodik!
No siin on ju terve metssiga. - Metssiga? See on meie siga, meie oma.
Kasi minema, kuradi vanamoor! See pole sinu saak.
See pole metssiga! - Vahi, millise mehe on kotiga minema visanud.
See on mu vader. - Keda sina siis mõtlesid?
Noh, kas viskasin teie üle head nalja, ah?
Aga teie, mis sa kostad, tahtsite mind sea asemel nahka pista.
Pidage nüüd, ma rõõmustan teid.
Kotis lebab veel: kui mitte just metssiga, siis põrsas või mingi muu elusolend.
Minu all liigutas miski pidevalt.
See on kirjutaja! Säh sulle, seda Solohhat küll!
Kotti toppida! Vaatan ja näen: tal terve tare kotte täis.
Nüüd ma tean kõike. Tal istus igas kotis paar meest.
Selline Solohha siis!
Pole midagi teha, jagub sellestki.
Vaatame, mis siin on.
Siin istub keegi!
Mida kuradit? Kuhu te siin tormate nagu ogarad?
Ah, isake, kotis istub keegi.
Kotis?
Kust te selle koti võtsite? - Sepp jättis selle keset teed.
Miks te siis ehmusite? Vaatame järele.
Noh, inimeseloom, palun mitte vihastada, et nimepidi ei nimeta. Roni kotist välja.
Ja vallavanemgi ronis sinna, vaata aga! - Õues on vist külm.
Pakane, jah.
Luba endalt küsida, millega sa oma saapaid määrid? Seapeki või tökatiga?
Tökatiga on parem.
Noh, hüvasti, Tðub.
Miks ma niimoodi rumalalt küsisin, et millega ta saapaid määrib?
On see Solohha ikka! Selline mees kotti pista!
On alles kuramuse eit! Aga mina olen loll.
Alguses oli Vakulal kõhe, kui nad maast sellisesse kõrgusesse tõusid,
et alla enam midagi näha ei saanud.
Üleval oli valge. Õhk, kerges hõbedases udus, oli läbipaistev, kõik oli näha.
Võis isegi märgata nõida, kes keerisena neist möödus, istudes oma tünnis.
Näha, kuidas parve kogunenud tähed mängisid pimesikku.
Kuidas Kuu ees tantsiv kurat võttis peast kaabu, kui nägi ratsutavat seppa.
Kuidas lendas tagasipöörduv luud, millel just oli kuhugi, kuhu vaja, sõitnud nõid.
Sepp muudkui lendas. Ja järsku sädeles nende ees üleni tuledes Peterburg.
Mu jumal, kui palju siin on härrasrahvast!
Kas tõesti sõita tsaaritari juurde? - Ei, see on hirmutav!
Siin kuskil peaksid peatuma zaporooþlased, kes sõitsid sügisel läbi Dekanka,
vaja nendega nõu pidada.
Hei, Saatan, roni mulle taskusse ja vii mind zaporooþlaste juurde.
Tervist, isandad, vaat kus kohtusime!
Pärast vestleme sinuga, maamees, praegu me sõidame tsaaritari juurde.
Tsaaritari juurde? Olge head, isandad, võtke mind ka endaga kaasa.
Sind? Mida sa seal peale hakkad?
Ei, pole võimalik, meil on tsaaritariga omad jutud.
Võtke! Küsi!
Tõepoolest, võtame ta, vennas.
Mis siis ikka, võtame.
Mu jumal, milline valgus! Meil pole ka päeval nii valge.
Milline trepp, kahju peal tallata.
Millised kaunistused!
Mu jumal, millised trepipiirded!
Milline töö! Siin on juba paljalt raua peale oma 50 rubla kulunud.
Ah, mis kaunis pilt!
Milline imeline maal!
Mu jumal, millised värvid!
Siin pole ookrit kopika eest kasutatud, puha kuld ja kard.
Mida te tahate? - Nüüd on õige aeg, tsaaritar küsis, mida me tahame.
Teie kõrgeausus, ärge laske hukata, andke armu!
Millest, ärge vihastage teie tsaarilikus armus, on tehtud kingakesed teie jalas?
Mu jumal, kui minu naisuke kannaks selliseid kingakesi!
Tõuse! Kui sa soovid omada selliseid kingi, pole seda raske teha.
Tooge talle otsekohe kõige kallimad kingad, kullatud!
Tõesti, mulle väga meeldib see lihtsameelsus.
Mu jumal, millised kaunistused!
Kuhu nüüd? Pea kinni, sõbrake, see pole veel kõik.
Ma pole sind veel tänanud.
Halasta, isake, ära vihasta! Siin on sulle piits, peksa, ainult ära ole vihane.
Noh, aitab sulle küll, tõuse. No ja nüüd räägi, mida sa tahad?
Anna, isake, Oksana mulle naiseks.
Tðub mõtles veidi, vaatas mütsi ja vööd. Müts oli võrratu, ega vöögi alla andnud.
Talle meenus reetlik Solohha.
Hästi, saada kosjasobitaja.
Vaata, millised kingakesed ma sulle tõin. Samasuguseid kannab tsaaritar.
Ei, mulle pole vaja kingakesi. Ma ka ilma kingadeta...
Jutustas Pastella